Kde není nebe ani země (Athos)
... (někdo) říkal, že Bůh přestal působit tak, jako konal dříve.
A že nyní už není starců více.
Pane, Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou.
Když je někdo postřihován na mnicha, jsou mu do rukou vloženy čotky
s příkazem, aby konal Ježíšovu modlitbu.
Jenže vznešená Ježíšova modlitba je velice těžká záležitost.
Začínající mnich se musí nejprve očistit od vášní.
Obyčejně však dnes světský duch říká toto:
Chci mít svobodu, svobodu, svobodu!
Monastýr jen těžko může přijmout toho, kdo nezavrhnul svobodu
kvůli tomu, aby mohl konat poslušnost.
Mnichu je totiž zapotřebí reálně žít podle tradice svatých Otců.
Kristus praví: Jiní pracovali a vy jste do jejich práce vstoupili.
Proroci a všichni starozákonní duchovní lidé pracovali
a svatí apoštolé navázali na jejich práci.
Vše už našli připravené.
Každý člověk získává spásu způsobem dle duchovních podmínek své doby.
V této době musíte být poněkud obráceni ke světu,
abyste dokázali jak materiálně zaopatřit své monastýry,
tak i duchovně odpovídat na potřeby lidí,
kteří k vám přicházejí hledat duchovní pomoc a útěchu.
Dá Bůh, že přijde doba, kdy se v monastýrech rozvine duchovní život.
A na tom budou mít duchovní zásluhu ti, kteří vytvářeli předpoklady,
aby jejich následovníci mohli duchovně žít.
Církev je tělo. A jeho údy jsou ve společenství lásky.
A nyní, když tělo církve trpí, nemůže se mnišstvo uzavírat do sebe,
musí se zabývat přijímáním lidí, ať jsou v jakémkoliv stavu,
pomoci jim z jejich současného stavu, aby se stali Božím lidem.
Bůh miluje jak poustevníky tak i ty, kteří pracují ve světě.
Mnich, který se odevzdá službě lidem,
často nedůvěřuje svému osobnímu duchovnímu životu.
Pracuje pro lidi. Na práci nad sebou samým mu téměř nezbývá čas.
Avšak jeho námaha ve světě napravuje - v Božích očích - tento nedostatek.
Neboť Boží vůle spočívá ve spasení světa, ve spáse co možná největšího počtu lidí.
Existuje jakoby řetěz spojující poustevníky, kteří žijí o samotě,
a mnichy žijící společně v monastýrech.
Andělé pomáhají poustevníkům. Poustevníci pomáhají monastýrským mnichům.
A mniši v monastýrech pomáhají lidem.
Ze vztahů se světem vzniká mnoho pokušení, svodů, podnětů k hříchu.
Proto je tu nutné mít bázeň Boží.
Ne všichni poustevníci dosáhnou mimořádných výšin.
Ale ani všichni mniši v monastýrech řádně nekonají svoji službu lidem.
Jak z dobrých poustevníků, tak z dobrých monastýrských mnichů
pocházejí velicí (duchovní) starci.
Právě z nich pak vychází to světlo, jímž se musí řídit mnišstvo.
My všichni dobře víme, co je potřeba činit.
Víme to nejen z dávných knih, ale i od živých současných starců.
Všichni svatí hovořili o tomtéž.
Všichni svatí mluvili o Svatém Duchu.
Očistíme-li svoji duši, pak ji Bůh naplní do té míry,
kolik se do ní vejde.
Přineseš-li Bohu své srdce,
pak je naplní podobně, jako se nádoba plní vodou.
Když mu přineseš kalich většího objemu,
tak naplní i jej.
Na čistotě srdce tedy závisí hojnost blahodati Ducha Svatého,
kterou dostává každý člověk.
V Matoušově evangeliu se v 6. kapitole praví:
Svíce těla je oko.
Je-li tvé oko světlé, je světlé celé tvé tělo.
Tím okem je mysl člověka.
Stav, kdy je naše oko - čili mysl - osvíceno a čisté,
nazývali svatí Otcové bdělou střízlivostí a kontemplací.
Veškerá tradice svatých Otců je zasvěcena této bdělé střízlivosti.
Bdělá střízlivost se děje v lidské mysli.
Mysl je stráž, mysl sytí duši.
Jestliže je mysl nepozorná, pak se duše plní nečistými myšlenkami.
Cíl celého boje člověka tkví v tom, aby nepřijímal zlé myšlenky.
Zlé myšlenky - to je smrad v duši.
Nitro duše je poskvrněno nečistotou, která následně vychází z lidí.
To je ten zápach.
Když člověk začíná jít k Bohu,
tehdy odežene nedbalost a bezstarostnost.
Roztrhne dokonce i svazky s lidmi.
Člověk kráčí k Bohu, modlí se.
A díky modlitbě všechny překážky na jeho cestě mizí.
V utrpení získávejte duše své, říká Kristus.
Trpěním odevzdáváme své duše do jeho rukou.
Člověk musí trpět především sám sebe.
A potom své bližní a mnichy kolem.
Jestli už dosáhl duchovního úspěchu a Boží blahodať jako oheň
spaluje v něm démony,
tak je ještě třeba, aby trpěl i ten zápas, který přichází dle Božího dopuštění.
Boj démonů proti němu - takový, jaký jim Bůh dovolí.
Je to žebř postavený na zemi, ale vedoucí až do nebes.
A každý dle své horlivosti po něm vystupuje
a svou pozornost upírá vzhůru - k tomu, co musí dosáhnout
a kde ho očekává Kristus.
Pane, Ježíši Kriste, smiluj se...
Ten, kdo opouští svět, aby se stal mnichem, opouští jej nikoliv pro nenávist vůči němu.
Nikoliv kvůli tomu, že by k němu cítil odpor.
Nenávidí hřích panující ve světě a přeje si opustit zlo.
Nakolik se mnich vzdálí od světa a působením Boží blahodati se uzdravuje,
natolik chápe, jak bláznivý je svět.
Nakolik se mnich osvobodí od tíhy svých hříchů,
natolik láska Kristova, která se v něm usídlila,
probouzí v jeho srdci přání vzít na sebe hříchy jiných lidí.
A obětovat celého sebe sama. Nejen své vášně, které jsou cizí jeho přirozenosti,
ale i to, co je přirozené a vlastní lidské podstatě: své ctnosti
získané půstem, bděním, velkou námahou.
To vše obětovat pro obdržení možnosti mít společenství s Bohem,
který je nade vše přirozené, a jehož blahodať začal mnich pociťovat.
Zde se děje podivná věc: čím více kdo cítí,
že se v něm rozhojňuje Boží blahodať tím více si začíná přát,
aby se tato blahodať rozšířila i na ostatní.
Bůh je láska. A jako slunce vše osvěcuje,
tak i ten, kdo vstupuje do společenství s Kristem, Bohem lásky,
již nemůže udržet tuto lásku v sobě, ale šíří ji i na lidi žíznící po lásce,
aby se káli a mohli být spaseni.
Pane, Ježíši Kriste, smiluj se...
Pravým mnišským dílem je chránit mysl.
Bdělá střízlivost mysli je rozhodně povinností všech křesťanů.
Pro nás mnichy je samozřejmě snazší zabývat se tím,
než pro křesťany ve světě, kteří jsou zatěžováni existenčními starostmi.
Jakmile má mysl pod kontrolou smysl y (pocity),
nedovoluje ničemu nerozumnému, aby se k ní přiblížilo,
a ponouká člověka, aby se zaměřil na dosažení sjednocení s Bohem.
Jsme v kontaktu jak se smysly tak i s naším vnitřním světem
a to prostřednictvím myšlenek, které přicházejí jako první.
Zdravá mysl dokáže rozpoznat přicházející myšlenku.
Když však spí, pak pod útokem myšlenek upadá do pobláznění.
Pocity jsou podrobeny, a pak vede člověka jeho mysl k pádu.
Vzdálení od světa nám dává svobodu, která napomáhá k ochraně mysli.
První, čím mnich začíná, je zasadit v sobě pamatování na Boha,
prostřednictvím udržování jména Ježíše Krista v mysli,
která je tímto způsobem zaměstnána.
Jméno Pána našeho Ježíše Krista to není obyčejné slovo,
je to energie, je to síla.
Takže mysl, která v sobě udržuje jméno Kristovo, je stále bdělá,
a vidíc přibližující se myšlenky, zachytí je a podrobuje zkoumání.
Vyslýchá je: Kdo jsi? Náš nebo nepřítel?
Ne každý, kdo mi říká: "Pane, Pane," vstoupí do království nebeského.
Ne ten, kdo nedosti pevně vyznává mne jako Boha.
Ale ten, kdo zachovává má přikázání a miluje bližního.
Křesťanství to není teorie, ale sám život.
Mnich je vinen, jestliže nedosáhl svatosti.
Ve křtu i při mnišském postřižení jsme obdrželi blahodať osvícení.
Proč nemáme svatost? Proč v nás přebývají zlé myšlenky a vášně?
I kdyby jen o tomto mnich přemýšlel, dovede ho už pouze to k pokoře.
Modlitba má mít přednost před čímkoliv.
Máme neustále myslet na Původce naší víry, nepřetržitě přemýšlet o Kristu.
Žijeme v posledních časech, kdy se objevilo mnoho pohoršení a svodů.
Musíte o tom říkat svým lidem.
Musí se jim připomínat, že křesťanství to je zjevení
a nepotřebuje žádnou modernizaci.
Z něho se nic nesmí ubírat ani k němu nic přidávat.
Vždyť přišel ten, skrze něhož vše začalo existovat,
a sám osobně nám předal toto zjevení.
Pro nás mnichy není nic: ani nebe ani země
ani andělé ani ráj, ale je pouze jediný Bůh.
On je jediným centrem naší lásky, naší snahy, naší mysli,
naší ohnivé touhy, naší činnosti. Jen a jen On - Kristus.
Pane, Ježíši Kriste, smiluj se...
... (někdo) říkal, že Bůh přestal působit tak, jak působil kdysi,
a že již nyní nejsou více starci.
To není pravda. Bůh se nemění. V ničem se nezmenšuje.
My se však rozkládáme. A tím se Bůh od nás vzdaluje.
Ve filmu zazněly duchovní úvahy athonských starců.
Starec Petronij (skit Prodrom), starec Luka (monastýr Filotheu),
starec Markel (monastýr Karakalu), starec Iosif (monastýr Vatoped).
Natočeno na Svaté Hoře Athos od r. 1990 do r. 2001