Strašná smrti,
proč stojíš nade mnou?
Koho hledáš
a pozorně vyhlížíš?
Možná se mýlím,
možná se mi to jen zdá.
Strašná smrti,
odejdi ode mne!
NA NÁVŠTĚVĚ U SMRTI
Valentina Romanova
Havárie. Návrat z onoho světa.
V roce 1982 byla převelena posádka z obce Černomořská do vesnice Okťabrskaja.
A já jsem vezla dvě ženy do vesnice Stachanovka. Jenže v tu chvíli jelo naproti auto Vaz.
Čtyři chlapci vzali otcův automobil a naproti nim jel bílý Vaz.
Srazili se se mnou. Moje spolucestující naštěstí vypadly z auta do kypré země,
ale já jsem zůstala v převracejícím se autě.
Byla jsem v jakémsi šokovém stavu, ale ještě jsem vnímala.
Myslela jsem si: Cože? 7000 mně to auto stálo a najednou je rozbito.
To mne trápilo nejvíce.
Nejdříve odvezli je a pak přivezli do nemocnice mne.
A lékař řekl: "Udělali jsme, co se dalo, ale nepodařilo se ji zachránit."
Srdce netluče a puls se zastavil.
V tuto chvíli jsem v těle pocítila otřes. A v tom jsem se ocitla nade všemi.
Přišli sem pořídit zápis o úmrtí. A já se potichu směji: "Chi, chi, jenže já jsem naživu."
Ale hlas nezvučí. Zkouším to hlasitěji. Jen abych je nevylekala!
"Já jsem živá." Hlas však opět nezní.
Lehce jsem je plácla do zátylku, ale jejich vlasy se ani nehnuly.
V tento moment mě napadlo: "Hele, pero! Něco jim napíši!"
Zaradovala jsem se. Vrhám se k peru a zkouším ho nějak uchopit.
Jenže pero nelze vzít. Zkouším to opět, ale pero se nedá uchopit.
Pomyslela jsem si: Zkusím ho shodit bokem, abych na sebe upoutala pozornost.
Zůstalo, jak leželo, ani se nepohnulo.
Říkám si: Co to se mnou je? Hlas nezní. Ruce neposlouchají.
Najednou slyším neznámý hluk. Hluk jako metro v Moskvě.
Vnímala jsem ten hluk - bylo to, jako když jsem viděla Moskvany, zdáli se mi jako děti
v podzemce, když přibližuje s hlukem vlak.
A takový hluk se přibližoval ke mně. Odkudsi. Monotónní hluk: Húúú.
Najednou mě to začalo vtahovat. Spolu s tím zvukem.
Nic jiného jsem neviděla. Jen mě to vtahovalo.
A za mnou byla jakási díra - jakoby roura a tam bylo světlo.
A po stranách bylo všechno nezřetelné, zastřené a mně to tam vtáhlo.
A táhlo mě to dlouho. Bylo to nepříjemné.
Pocit jsem měla velice nepříjemný.
A jako by mne to vyvrhlo z té trubky - jako když vytéká voda.
A já se dívám, kde to jsem? Kamenité místo.
Všude samé kamení. Jako vyasfaltované.
Nikdo nikde. Až najednou vidím z levé strany - vysoký muž tam stojí.
Ach! Zaradovala jsem se - člověk, muž, takový vysoký.
Vydala jsem se k němu s takovou radostí, říkám: "Muži!"
Chci se ho zeptat: "Kde to jsem?"
Ale když si ho prohlížím a vidím jeho pohled, strašné oči - oči šelmy!
Studená hrůza zachvátila mou duši. Jako když duše zmrzne.
Z jeho pohledu mi ztuhla duše.
Pochopila jsem, že od tohoto muže nic dobrého nemohu čekat.
První mou reakcí bylo, že jsem se otočila.
Rychle jsem se otočila a utíkala jsem od něho. Pryč od něj!
Běžím a říkám si: "Jak od něho můžu utéci?" Sama jsem cítila (že neuteču).
A náhle, nevím proč, jsem pocítila úlevu, že mne nechytil, vždyť už mě měl dávno polapit.
Mezi námi se objevil někdo jiný.
Nevidím ho, ale cítím, že je krásný. Vždyť je to zachránce!
Drží se mezi námi. Toho muže neodstrkuje ani s ním nebojuje - nic takového,
ale chrání mě tím, že se vždy postaví mezi nás.
Čili, vždy když mne ten první chtěl chytit, tento druhý vstoupí mezi nás.
Takže ten první na mě nemůže.
A tak pořád utíkáme a já si říkám: "Jak dlouho to ještě bude trvat? A kdy to skončí?"
A najednou z pravé strany - neviditelná bariéra - z východní strany.
Zakopla jsem o tuto skleněnou hráz, měla jsem zato, že tam nic není, a padám.
A opět cítím, že ze mě něco vychází - říkají: duch nebo duše - pro mne je složité to posoudit.
Zachránce přeskakuje tuto linii a ten první zůstává několik metrů v povzdálí a nemůže ji překročit.
A více už mi nevěnuje žádnou pozornost. Jako bych už pro něj neexistovala.
Jen na mě tak lhostejně pohlédl a šel pryč.
Urazila jsem na toho zachránce, jak je to nečestné z jeho strany -
"Nechal mne tady bez ochrany, takže tamten si mnou může udělat, co bude chtít," jsem si tak pomyslela.
A najednou slyším hlas toho zachránce:
"Copak, copak, ty malinká, hodná, ještě jsi nedostala za vyučenou?"
Proč mě takhle (ironicky) nazývá, přemýšlím, a divím se všemu, co se stalo...
Cítím, že po pravé i levé straně jsou dva muži.
Nevidím je, ale cítím, že jsou přítomni a vedou mě jako vězně.
Přivádějí mě ke skále, velká skála, z pravé strany skála,
tady je taková plošinka, k ní vede průsmyk mezi skalami, jak to bývá v horách.
A říkají: "Pohleďte dolů." A tam je propast. Já jsem se tam podívala,
a hle - přikryla jsem si dlaní ústa. Smrad, silný zápach, že se to nedá popsat.
Rychle jsem ucukla. Miliony lidí. Hromady lidí. Zřetelně jsem je viděla...
Hluboce v podvědomí mi hned zrodila otázka: Jak je zachránit?
Ptám se jich: "Máte nějaké provazy nebo lana?
Protože provaz nestačí na takovou hloubku. Jak se tam dostali?"
Oni říkají: "Dívej se!" Opět hledím - jsou tam muži i ženy,
asi všechny národnosti, všech barev kůže.
Víte, oni kálejí, sedají do svých výkalů jeden před druhým.
Je tam všudypřítomný smrad.
Plivance - a od nich bílé nepříjemné usazeniny až do samého vrchu.
Výkaly až do samého vrchu.
Řekli mi: "To je žumpa."
Vidím červy. Průsvitné červy naplněné jakoby krví, takové rudé, až růžové.
A tito červi se přisávají, vsávají se a procházejí těly
a ti lidé je odtrhují takovou silou, že jeden druhého přehazují.
Červi vcházejí do každého, nikoho nevynechávají.
Jsou to muka! Prožívají mučení!
Teď trochu odbočím. Představte si naše pocity: samolibost, sebeláska, sebeobdiv, radost ze sebe
- to jsou, jak už to teďka chápu, - naše tělesné orgány: srdce, játra, ledviny.
A kde se to nachází? Ve všech orgánech našeho těla. V celém tomto těle, v duchu i v duši.
Všechny tyto naše pocity - bolest, utrpení, jsem v tento okamžik i já s nimi trpěla
Trpěla jsem za ně, protože mi jich bylo skutečně líto.
Ptám se jich: "Jak je vytáhnout?"
Myslím si - proč jsou k nim tak lhostejní? Vždyť jsou tam živí lidé?
Oni říkají: "Ne, to jsou lidské hříchy."
Tenkrát jsem to slovo ještě nechápala. "Jaké hříchy?"
Oni na to: "Homosexuálové, zoofilové, zvrhlíci."
Řekli, že dokonce i pouhý dotyk těchto lidí přináší jiným lidem utrpení."
Dále říkají (až je mi z toho těžko na srdci):
"Nelitujte jich, dostali to utrpení, které si zasloužili."
Sestupujeme níže a vcházíme do podivné barabizny, a tam jsou pootevřené dveře.
Koukám, že celý dvorek je tam poplivaný, plivance a kouř.
Vycházejí ženy utrápené kašlem, i muži, úporný dávivý kašel.
Hned jsem couvla a oni mi řekli: "To jsou zakouřené baráky.
Nemusíte tam chodit. S tímto nemáte nic společného."
Druhou stranou jsme vyšli.
A přímo pod mýma nohama - děti! Hrají si v potoce nebo v nějaké strouze.
Jsou tam dvě ženy, které jsou ke mně zády, hrají si s nimi; nic mi neříkají.
Říkám: "Jak se tady ocitly ty děti? Proč jsou tady?"
- "To jsou nenarozené děti." - "Jak to nenarozené děti?" - "To jsou oběti potratů."
"Cože?" Ztuhla jsem. Oni nato: "I ty tvoje jsou zde."
"Cože? Já jsem za odpovědná?" Oni mlčeli.
A v tento moment jsem pochopila, že za ně budu nyní potrestaná.
Vedli mě dál a vidím ženu, jak klečí na kolenou
a naplňuje se jakousi tekutinou.
Ona otéká, naplňuje se (zvětšuje se) a najednou se jí z úst vyvalí černá tekutina.
A když to skončilo, trochu si oddechla, a pak se opět naplňuje.
Říkám si: "Proč je tak nemocná?"
Oni říkají: To je klevetnice, pomlouvala lidi. A nyní za to zde trpí.
Následující místnost nebyla ani pokojem ale kamenným nádvořím.
Dívám se a nerozeznám, jestli to jsou opice nebo lidi.
Říkám si: Co to je? Polosehnuté postavy - taková je trápila žízeň.
Prosí: "Pít... Pít..." Zní od nich, utrápených žízní. "Pít..."
Říkám: "To je co?" Oni nato: "To jsou lidé."
Říkám: "Vždyť nejsou ani podobni lidem?"
To jsou alkoholici, kteří propili svou čest, svědomí, kteří ztratili všechnu lidskou důstojnost.
Takoví se nacházejí zde.
Jdu jako odsouzenec, jako vězeň.
A najednou z pravé strany, z východu, vidím nějakou budovu, která se snáší z oblak.
Je skryta jakoby v oblacích, nevím přesně.
Část dveří se otevírá, vypadají jako kovové.
Vidím tam čisté ženy. Poprvé za celou dobu čisťounké dvě ženy.
Dvě hlavy - jedna s bílým šátkem kolem černé pokrývky hlavy.
Teď vím, že to je mnišský oděv. Tenkrát jsem to nevěděla.
A čistá postel. Ony tam uklízejí, zastýlají.
Já jdu nahoru na násep. A vidím zase ty barabizny. Jedna, druhá, třetí.
Tam dveře, dveře, dveře... Víte, jak to bylo dříve v zemědělských družstvech.
Prasečince, zanedbané chlévy, baráky.
První dveře byly otevřeny. Lidí tam bylo...!
My říkáme, že na devíti čtverečních metrech je nám těsno! A tam člověk na člověku!
Stojí unavení, nemají kam si lehnout.
Když jsem se podívala, byli jako sardinky v konzervě. Takové množství jich tam bylo.
Vidím jak vypravují nějakou ženu.
A v tento moment zaburácelo z kamenné klenby - tam nebylo nad hlavami nebe,
byla tam jakoby kamenná klenba - rozlehl se hrom.
Takový hlas - jak když lev zařve -
a ten odříkává jakousi monotónní modlitbu.
Takovou jsem slýchávala v chrámu, když mě tam jako malé děvče vodila maminka.
Odříkává takovouto modlitbu a vyslovuje jméno! A celé podzemí se otřásá před tímto hlasem.
Věřte, já jsem až padla na kolena, takové city se mě zmocnily, až mi slzy tekly jako hrách.
Padla jsem na kolena, obrátila se celou svou bytostí k tomuto hlasu.
Co to bylo za neviditelný hlas! Jak se ukázalo, ten hlas vymodlil tu ženu, za kterou prosil.
Bylo vyřčeno její jméno. Vysvětlili mi, že byla vyprošena.
Tj., jestli se v rodu najde modlitebník, je zachráněna. Čili on ji vymodlí.
Záchrana je možná! Pochopila jsem, že spása existuje!
Jestli se v nějaké generaci - není důležité v jaké - objeví modlitebník, vyprosí duši ven.
Nemohu vysvětlit, jak se otevřela kamenná opona, byly vidět erupce vulkánů.
To se tam všechno děje. Tudy protéká žhavá láva. Vědci časem na to přijdou.
Teplota. Byla jsem daleko od nich a říkám si: Co to tam je? Tolik ryb se tam vaří?
Řeka lávy. Ohnivá řeka.
Ony se vynoří nad hladinu, nadechnou se, opět se ponoří do ohnivého žáru.
Byla jsem daleko a úplně mě to pálilo.
Když má člověk horečku 40 stupňů, tak cítí jen částečku toho žáru, tohoto pekla.
Ať se každý zamyslí. Už je dokázané, že horečka nám dává pocítit žár a po nemoci musíme prozřít.
Dříve jsem to nechápal, až teprve nyní to chápu.
Tak to mi připomněl ten žár...
Bylo mi tak horko, že jsem nemohla ani jít dál. Zakrývala jsem si rukama ústa.
Oni vysvětlují: Zde jsou čarodějové, zaklínači, vědmy. Všichni, kteří nežili na zemi v míru, ale čarovali.
Za dobu tak krátkého života si přivlastnili život jiného normálního člověka,
aby ho ovládali po dobu tohoto dočasného lidského života.
A teď se za to zde budou vařit věčně. Vrahové, loupežníci...
V tu chvíli už jsem uvěřila, říkám: "Bože můj, stačí už," bojím se, aby mě tam nenechali.
V myšlenkách se obracím ke svým průvodcům, jen aby mě tu nezapomněli. Snad jsem si nezasloužila takové peklo.
A najednou, kousek na zemí - veliký hangár, jako pro letadlo.
Číslo měl 91. Veliká číslice. Tenkrát byl rok 82, ale tady stojí 91.
Vedou mě do hangáru. Myslím si: "Copak tady ještě uvidím?" Bála jsem se.
Přilétá předmět podobný doutníku.
Na spodní části se otevírá poklop, z něhož vypadlo něco jako pes.
Spousta lidí, mračna lidu. Ani popsat nemohu.
Všichni v různých oděvech a přicházejí k němu a rukama hladí srst toho psa.
Cítím, že zápach toho psa není dobrý - smrdí sírou.
Snažím se jim to říci, křičet.
Chápu, že to ten pes ví, a odcházím za hangár a za svými zády cítím jeho oči. Je to jako jasnovidnost - duše všechno vidí.
Sleduji (psa), pomalu roste, roste... Dosáhl ohromných rozměrů.
Tlapy měl takhle...
Náhle na dav lidí vyštěkne tlama plná zkrvavených tesáků. Dav byl ochromen.
Co se tam dále dělo, nevím. Odcházela jsem s průvodci, a v tu chvíli jsem se ocitla na zemi.
Vyšli jsme z toho všeho a já jsem ucítila trávu, větřík.
To vše jsem cítila, měla jsem dojem, že budu líbat stromy.
Vidím dlouhý žebřík do nebe. Chytila jsem se ho a lezla jsem.
Bylo velice těžké stoupat vzhůru.
Najednou je nade mnou žena, klesala. A už na mě tlačí.
Cítím, že je jí těžko a už nemůže dál vzhůru.
Myslím si, už zbývá jen kousek, musím ji zachránit. Co dělat?
Kdybych ustoupila do strany, pak by spadla. To jsem jí však nemohla udělat.
Myslím: "Musím ji pomoci. Ale jak jí pomoc?" znepokojovala jsem se.
Najednou se moje hruď rozšiřuje neviditelným způsobem. Rozšířila jako nafukovací matrace.
Ona si sedne. Odpočívá na mé hrudi. Všechno ztuhlo. Všichni stoupající strnuli.
Ti nahoře pokračovali. Když si odpočinula, začala klidně lézt dál.
Slyším nepozemské vrkání holubů, moje hlava už je skoro tam... Ta přede mnou už tam vlezla.
Moje hlava už je tam a je to! Rozhlížím se po krásné přírodě, nepopsatelné!
Takové paprsky - je to slunce nebo není to slunce, nevím.
Přímo vstoupily do mého nitra. Celou mne hladily.
Nikdy před tím jsem to nezažila. Vše ve mně jásá.
Každá buňka mého těla cítila takovou radost, takové pocity!,
štěstí, že ta žena sem vylezla, i já už jsem tady po pás.
Holuby, ptáci, již slyším monotónní zpěv, překrásná modlitba, jako je 33. žalm -
přesně nevím, ale ničemu nepodobná modlitba, která naplňuje celou naši bytost.
Už tam přímo vlézám - a najednou cítím tíhu! Silné škubnutí. Tíha.
Procitla jsem, nade mnou stojí lékař, moje tělo leží na jiném místě - ne vedle dveří, ale u stěny.
Na kolenou klečí Ivanov, který do mě narazil,
a říká: Neumírejte!, auto vám opravím, ale neumírejte!
Když jsem si vzpomněla na svou havárii, vzpomněla jsem si na svůj vlastní zážitek.
A náhle se mi dostaly do rukou noviny.
Byly to pravoslavné noviny a tam se psalo o Klaudii Sťaženěnné, která zemřela v Bernaule, kde jí prováděli operaci.
Byla je udivena tím, že má podobnou zkušenost jako já. Ta žena ležela tři dny v márnici.
Začala jsem hledat kněze Andreje, věděla jsem, že tento její syn žije,
že se stal knězem; napsala jsem tedy do města Alexandrov.
Otec Andrej mi požehnal k vydání mé knihy, jinak bych ji ani nepsala.
Chci říci o tom případu, který se stal s mou matkou v r. 1964.
V nemocnici jí řekl, že jí nalezli nádor, nespecifikovali však jaký.
Operaci prováděl prof. Nejmark Ismail Isaivič.
A při operaci nastala smrt.
Když jí rozřízli břišní dutinu, viděli, že vše je rozežrané rakovinou.
A proto ji nezašili, protože jaký by to mělo smysl zašívat mrtvého člověka.
Odnesli ji do márnice.
Maminka nám potom vyprávěla o tom, co se s ní dělo, když nastala smrt.
Viděla své tělo. Viděla své tělo ze strany, jako my vidíme nějakou svou věc, např. oděv.
Slyšela, o čem lidé hovoří.
Vnímala, ale dát o sobě vědět, že je zde spolu s nimi, nemohla.
Mrtvá byla tři dny.
Když nastal moment smrti, nepochopila hned, že umřela.
Viděla všechno ze strany, slyšela jejich slova, viděla jejich počínání.
Poté se ocitla na místě, které jí bylo naprosto neznámé.
Na tom místě nebyly žádné budovy, žádné rostliny, kromě zelené aleje.
Pak matka uviděla, že alejí se k ní z východu blíží žena velmi vysoké postavy,
oblečena byla celá v černém, byla velmi krásná, tvář přísnou.
Spolu s ní kráčelo její dítě, vzrůstem k jejím ramenům, a o něco ji prosilo.
Hladil jí ruku, uprošoval ji. Jenže ta žena se k němu chovala chladně.
O co prosil ten chlapec, moje matka neslyšela.
Zvláštní moment. Když žena našlapovala na trávu, a pak zvedala nohu,
tak tráva se vracela do své původní polohy,
naprosto jinak, než je tomu u nás na zemi.
Vidouc reakci té ženy, pomyslela si matka, jak jen je ta žena krutá,
když to dítě ji o něco prosí, něco jí povídá,
ale ona vůbec nereaguje na jeho vážné prosby.
Když žena přistoupila asi tak na dva nebo jeden a půl metru k matce, zastavila se.
Pozdvihla oči vzhůru a zeptala se: "Bože, kam má jít?"
Až po těch slovech matka pochopila, že zemřela.
Uslyšela Boží hlas. Bylo to plačící hlas, žalostivý.
A Hospodin řekl: "Ona zemřela, ale není její čas, je třeba ji poslat zpátky."
Žena se otázala: "Na čem ji spustíme, vždyť má krátké vlasy?"
Hospodin říká: "Dejte jí cop v barvě jejích vlasů do její pravé ruky."
Když se maminka dozvěděla, že jí chtějí vrátit na zemi,
- chápala už totiž, že mrtvá, - rozhořela se v ní naděje na návrat.
Matka Boží, byla to sama Královna nebeská, zanechala zde toho chlapce a odešla.
Maminka si pomyslela: jestliže ta žena o něčem hovořila s Bohem a Bůh jí odvětil,
znamená to, že i se mohu na něco zeptat.
A tak se otázala: "Bože, u nás na zemi se říká, že vy tady máte ráj?"
Bůh na její slova nic odpověděl.
Matka se zeptala ještě jednou: "Na zemi po mně zůstalo malé dítě."
Bůh pravil: "Já vím. Je ti ho líto." - "Ano, velmi," řekla matka.
Hospodin odvětil: "A mně každého z vás třikrát více...
Díky mé blahodati (milosti) chodíte, díky mé blahodati dýcháte
a mě všemožně rouháte - ve smyslu: vysmíváte se."
A ještě Bůh řekl mé matce o tom,
že není silná taková modlitba, kterou jste vyčetli nebo se naučili,
ale taková, která je z čistého srdce. Ať jsi na jakémkoliv místě, když řekneš:
"Bože, dej mi, Hospodine, pomoz mi," já vás vidím, já vás slyším.
A následujícími Božími slovy bylo ještě toto:
"Zachraňujte své duše, už zůstává jenom krátká doba života."
Po těchto Božích slovech přišla Matka Boží
v ruce měla cop lidských vlasů, přibližně jeden a půl metru dlouhý.
Hospodin řekl Boží Matce: "Zvedni ji a ukaž jí ráj.
Ona se táže, kde tady máme ráj."
Matka Boží tedy přistoupila k mé matce,
vztáhla nad ní ruku, aniž by se jí dotýkala.
Maminka pocítila, že nějaká neviditelná síla ji zvedá.
A když se ocitla ve vertikální poloze,
ukázala Matka Boží rukou vlevo a řekla:
"Váš ráj je na zemi. Ale tady je takovýto ráj."
A ukázala jí veliké množství lidí, těsně stojících u sebe;
jich bylo tolik, že - jak se říká - ani jablko by nepropadlo.
Tito lidé byli ohořelí. Jak se cítí člověk, který padl do ohně,
nebo jehož vytáhli z hořícího domu popáleného, zčernalého, zapáchajícího.
Takoví to byli lidé. Byli však živí.
Později, když se matka vrátila na zemi, vysvětlili jí starci,
že to byl ten "ráj", který by její duše dostala v tuto chvíli,
kdyby se už nevrátila na zemi, ale umřela by, odešla by na věčnost bez pokání, v hříších.
V ten moment řekla Matka Boží, že pro takové lidi je tou nejcennější almužnou na zemi voda.
Protože jednou kapkou vody se napojí nespočetné množství lidí.
Jak jí to později starci vysvětlili,
almužna, kterou dáváme na zemi ve jménu Kristově
- vodu, jídlo, potraviny a jiné dobré věci, které vykonáme, -
to je dobrodiní, které pomáhá zesnulým.
Vycházel z nich strašný zápach.
Kdy se duše ocitla v těle, matka nevěděla.
Projevila nějaké známky života.
Kolem ní začal shon, začali běhat sanitáři, oznámili to lékařskému personálu.
Začali ji provádět resuscitaci. Opakuji, že moje matka byla mrtvá tři dny.
A dlouhý čas jí neprovedli závěrečné zašití. Z jakého důvodu?
Lékaři si mysleli: proč ji zašívat? Přece se neprovádí zašívání toho, kdo stejně za hodinu či den nebo dva zemře;
pořádné zašívání se dělá jen u silného a zdravého organismu, který se dokáže s nemocí vyrovnat...
Na svou druhou operaci šla v květnu 1964 v železničářskou nemocnici.
Opakovanou operaci prováděla Valentina Vasilijevna Olabjeva.
A když ji úplně zašili vyšla do chodby a rozplakala se.
Nemocní nevěděli, že se stalo něco zvláštního, že to není obyčejná pacientka.
Začali se jí ptát: "Valentino Vasilijevno, co se stalo? Klaudie zemřela?"
Ona odvětila, že ne. A když se vrátila po operaci k matce, řekla jí:
"U vás není ani podezření na to, že jste měla rakovinu, rakovinu s metastázemi."
Bůh učinil zázrak. Zázrak vzkříšení mé matky.
Po této události žila matka ještě 14 let.
Strašná smrti,
proč stojíš nade mnou?
Koho hledáš
a pozorně vyhlížíš?
Možná se mýlím,
možná se mi to jen zdá.
Strašná smrti,
odejdi ode mne!
Půjdu do chrámu.
pomodlím se k Bohu.
Ke svatým Tajinám,
na svaté přijímání.
Hotovo. Jakmile jsem se vrátila do těla, jakoby postavili hráz.
Všechno jsem zapomněla.
Ve čtyři hodiny ráno náhle slyšet hlasitý třesk, náraz.
Došlo k havárii pod mým oknem. Silný rachot, přímo hrom!
Běžela jsem k oknu. Bydlela jsem ve druhém poschodí.
Pod oknem však žádná havárie nebyla. Nic tam není.
Pomyslela jsem: "Co to má znamenat?" A v tento okamžik, jakoby se mi začal promítat film.
Celá moje havárie. Do nejmenších podrobností. Do nejtenčí nitky.
Padla jsem a plakala asi dvě hodiny. Myslím si: "Bože, jak jsi milosrdný!
Mně, tak hříšné, se po 13 letech všechno vybavilo.
Šla jsem do chrámu. Už jsem tam dávno mířila. Přímo mě to tam táhlo.
Potřebovala jsem to jako nadechnutí. Neviditelným způsobem mě to táhlo do chrámu.
Sama jsem tam šla. Bůh nikoho nepřivádí násilím.
Pochopila jsem, že bez tohoto už dále nemohu. Že moje místo je tam.
Samozřejmě, ve mnohém jsem se změnila.
Můj pád byl hrozný, strašné byly všechny mé hříchy, potraty, věštění, proklínání.
Za všechno jsem se styděla, bylo to odporné.
Chodila jsem na zpověď, ke svatému přijímání, na pomazání nemocných.
Dejž, Bože, odpuštění nám všem.
Ach, jaký jsem hříšný, hříšný človíček,
spinkat jsem se ukládal.
Alleluja, alleluja,
sláva tobě, Bože.
Spinkat jsem se ukládal,
k Bohu se nepomodlil
Alleluja, alleluja,
sláva tobě, Bože.
A když zvednou hříšné tělo
a odnesou je do chrámu.
Alleluja, alleluja,
sláva tobě, Bože.
Když všechny zvonky zazvoní
a všechny zvony se rozezní.
Alleluja, alleluja,
sláva tobě, Bože!
www.pravoslavi.cz/filmy