Pravoslavné filmy: www.pravoslavi.cz/filmy
titulky@pravoslavi.cz
Velký svícnový lustr v hlavním chrámu (katolikonu) monastýru Šimonos Petra.
Při svátečních bohoslužbách je rozhýbáván
a jeho pohyb symbolizuje přítomnost andělů a vanutí Ducha Svatého.
V centru lustru je dvouhlavý orel: znak Byzance.
V roce 1453 pádem Konstantinopole do rukou Turků
končí tisícileté dějiny Byzantské říše
- avšak Byzanc dodnes žije na Svaté Hoře Athos.
Řecko s tisíci ostrovy je sen a cíl mnohých lidí k pěkné dovolené.
Na severu u Soluně vybíhá do Středozemního moře poloostrov Chalkidiki
a jeho nejvýchodnějším cípem vybíhá do moře mnišská republika Svatá Hora - Athos
s hlavním městem Karyes,
s dvaceti monastýry,
s dalšími tisíci pousteven a skitů
a s 1200 mnichy (nyní 1600 - 2000).
46 km je republika dlouhá,
mezi 6 a 12 km má na šíři
a 336 km čtverečních je celková plocha poloostrova.
Na jeho konci se tyčí 2033 m vysoká hora,
která dala název celému poloostrovu, - Athos.
Stará legenda vypráví, že jednoho dne připlula k Athosu Matka Boží
a prosila svého Syna, Ježíše Krista,
aby jí daroval tento nádherný kousek země jako její duchovní zahradu.
A hlas s nebe jí pravil: "Tento cíp země se vším je tvůj.
Bude přístavem pro ty, kdož chtějí být zachráněni."
Některé z monastýrů jsou 1000 let staré
a skrývají obdivuhodné poklady,
fresky, ikony, knihy, rukopisy...
Avšak není tu elektrický proud, rozhlas, noviny, auta, hotely,
a také žádné ženy ani děti, neboť jim je přístup na Athos zakázán.
Místní kalendář se od západního kalendáře odlišuje o 13 dní
a nový den v byzantském pojetí začíná západem slunce.
TISÍC LET JAKO JEDEN DEN
Je 5 hodin ráno našeho času, tj. 9 hod. byzantského času
a to je okamžik, kdy začíná nový den na Svaté Hoře Athos.
Na ochozech monastýru Šimonos Petra je v tomto čase započato klepání na simandron.
Tento svatý monastýr se nachází na západním pobřeží poloostrova athonského
a byl ve 14. století založen svatým Šimonem,
který při vánočním nočním bdění uzřel na jedné skále (řecky: petra) světlo.
Proto nazval toto místo novým Betlémem.
Tento monastýr již třikrát vyhořel a vždy byl znovu vybudován;
naposledy před 90 lety (úplně naposledy, počtvrté v r. 1991). Žije zde 60 mnichů.
Hlavní bohoslužbou dne je Božská liturgie,
která je oslavou smrti a vzkříšení Boha,
slavností proměnění a posvěcením pozemského a pozemšťanů. Přítomností Boží mezi lidmi.
Mniši přinášejí do liturgie všechno to, co poznali o samotě,
když prožívají přítomnost Boží, a sami sebe přinášejí v oběť;
mnich obětuje sám sebe za spásu světa.
(Koná se Velký vchod při liturgii.)
(Velký vchod symbolizuje Kristovu křížovou cestu ukřižování, smrt a pohřbení.)
(Vzpomínání na konstantinopolského patricharchu kněžstvo, Boží služebníky, dobrodince a dal.:
"Na arcibiskupa našeho Dimitria, na ty, kteří tuto oběť vykonávají,
...na všechny, kteří sloužili nebo slouží v tomto monastýru,
...na všechny, kteří prosili nás nehodné, abychom se za ně modlili;
...na zakladatele svatého chrámu tohoto /krále, vojvodu/, na všechny živé i zesnulé...,
...na všechny, kteří přinášejí toto svaté mystérium...
nechť rozpomene se Hospodin Bůh v království svém,
nyní i vždycky, a na věky věků. Amen.")
Liturgie je slavnostním spojením s Bohem, jeho anděly a svatými...
Je to onen věčný svátek tady na zemi...
"A On ("Bůh s námi") si rozbije mezi námi stan a my budeme Jeho lidem a On naším Bohem...
a setře každému jeho slzy z tváří, a nebude již smrti ani smutku...
neboť staré věci pominuly a hle, je tu nové..."
Monaši vycházejí z katolikonu do naproti stojící trapezy (jídelny).
Ve všech monastýrech na Athosu se nachází trapeza naproti katolikonu.
Nebeské a pozemské zde není daleko od sebe, ale spojuje se. Ve všem pozemském je obsaženo i nebeské.
Zbožnost mnichů posvěcuje to, co je v životě obyčejné,
monaši to prožívají jako předjímku toho, co bude ve věčnosti.
V každodenních věcech skrze svou víru a duchovní život
nahlížejí do království Božího a tím z něj již tady na zemi okoušejí...
Tato předjímka a okoušení budoucího je vyjádřena jejich společenstvím tady a teď...
"Tak to bude v domě mého Otce. Tak to bude v novém, věčném Jerusalemě."
"Kde jsou dva nebo tři v mém jménu, tam jsem já uprostřed nich."
Řecky: "Vstal z mrtvých Kristus, smrtí smrt překonal..." (Modlitba před jídlem)
Toto je vlastně svatý hod lásky, který pořádali staří křesťané po liturgii.
(Řecky: požehnání pokrmu; poté se začíná číst ze životů svatých.)
Jídlo je zde velmi jednoduché -
v den tohoto svátku jsou na stole: rajčata s vařenými bramborami, salát, olivy, sýr, chléb, víno, voda...
"Když si sedáš za tento stůl,
má ti připomínat smrt a poslední soud," říkají mniši, "a tím snadno ovládneš lakotu."
"A když zvedneš pohár a začneš pít,
mysli stále na ocet a žluč, které dali pít na kříži našemu Pánu Ježíši Kristu."
Snídaně na Athosu, stejně jako všude v Řecku, neexistuje.
V pondělí, ve středu a v pátek jedí mniši pouze jednou
a v ty dny se nepodává žádné tučné jídlo, tedy žádný sýr ani olivy.
Nejedí žádné maso ani mléko, zřídka ryby a vajíčka...
Jídlo se přijímá potichu.
Pouze je při něm čteno ze životopisů světců,
aby se nejen ústa plnila pokrmem,
ale i mysl se nasycovala duchovně.
Toto je jídlo pro toho, kdo četl.
Když je po jídle, žehná se zvláštní chléb
a všichni mniši z něj pak okusí,
tento chléb se zove "Panagia",
tzn. "Přesvatá" (myslí se: Bohorodice).
Jídlo symbolizuje společenství s Matkou Boží a ztotožnění se s její rolí Boží služebnice.
V životě athonských monachů zastává Panna Marie nesmírně důležitou roli.
Není bezhříšně a neposkvrněně počata, jak věří západní křesťané. Ale Bůh ji od toho osvobodil,
protože byla připravena přijmout Syna Božího. Je člověk jako my všichni.
Její rozhodnutí je možností všech lidí otevřít se Kristu, přijmout Krista a nechat ho "stát se člověkem".
Proto je duchovní naladění athonského mnicha jaksi ženské, mateřské...
Možná, že zde leží důvod pro zákaz,
který neumožňuje ženám přístup na Athos.
Igumen - to znamená vůdce, opat - tak se nazývá vůdčí osoba v monastýru.
Igumen je volen bratrstvem doživotně,
je představeným a zároveň duchovním otcem všech monachů
a všichni jsou mu bezpodmínečně oddáni a poslušni.
Nikdo před ním nemá žádné tajemství.
Simeon Nový Theolog říká, že když se monach zcela oddá poslušnosti,
tak právě tato poslušnost duchovnímu otci, jemuž svěřuje všechny své starosti, mnicha osvobozuje,
pak už nežije sám a nalézá pravou svobodu.
A potom již mnich nekoná svoji vůli, ale umírá pro vše pozemské.
Otec Emiliános, igumen monastýru Šimonos Petra,
nám něco řekne o vztahu mezi duchovním otcem a mnichem:
Tento monastýr je typos (tj. model, obraz) celé Církve.
Celá Církev je v něm přítomna.
Jestliže tedy monastýr zobrazuje celou Církev,
je igumen obrazem Krista -
stojí zde (v jistém slova smyslu) na místě Kristově.
Monastýr je mystérium a igumen je tou viditelnou stránkou tohoto mystéria,
kde se to, co je neviditelné, stává viditelným.
Z toho vyplývá, že je také duchovním otcem této církve.
A on musí dosáhnout toho - být tu proto,
aby se mniši tajemství Církve cele otevřeli a zasvětili.
Toto je jeskyně, ve které zakladatel monastýru, sv. Šimon, žil
a sem se monaši často přicházejí modlit.
Dodnes jsou na Svaté Hoře muži,
kteří žijí úplně odděleně a o samotě.
Pravoslavní věří, že právě od takovýchto eremitů (poustevníků)
vychází veškeré síla a všeliké světlo,
a proto jedny z největších osobností Hory athonské,
otec Paisios a otec Efrém, žijí právě o samotě jako poustevníci.
(Ti zde ovšem nejsou ukázáni.)
Makárij Veliký, mnich ze 4. století, napsal:
Slovo "monach" (mnich) ve své původní podobě znamená "být sám".
Je to ten, který žije bez ženy a zřekl se světa,
jak jeho vnějších tak i vnitřních stránek.
Toho vnějšího hlediska proto, neboť se zřekl materiálních věcí tohoto světa,
a vnitřně - neboť se odříká i představy těchto věcí, i pouhé myšlenky na ně.
Druhá věc, proč se mnich nazývá mnichem, je,
protože se nepřetržitě modlí k Bohu, prosí Boha,
aby po všechny dny svého života byl uznán spravedlivým před Bohem.
Sv. Jan Klimakos, igumen Sinajského monastýru v 7. století,
přirovnal mnišský život ke stoupání po 33 příčkách žebříku k Bohu.
Proto je převýšení monastýru nad mořem 330 metrů,
aby i umístění monastýru symbolizovalo, co sv. Jan Sinajský píše:
Ti, kteří jsou oblečeni do těla a chtějí stoupat po tomto žebříku,
se musejí přemáhat. Musejí trpět především na počátku jejich odříkání;
tak dlouho trpět až proměněným srdcem pochopí, že toto utrpení je radostí
a vede je ke stálé připravenosti milovat Boha
a k očištění získanému skrze pokání.
Zní to tak jednoduše, co sv. Jan píše, ale ve skutečnosti mniši zůstávají lidmi se slabostmi a pokušeními.
Mnich je a zůstává člověkem, který není osvobozen od pokušení a hříchu,
a tak někteří padají, vrací se zpět nebo jsou ztraceni.
Vždyť člověk může hřešit i v myšlenkách,
a čím výše mnich v duchovním životě stoupá, tím hlouběji může padnout.
Na počátku ctnostného života,
píše sv. Jan, stojí veliká námaha, bolest a odříkání.
Sv. Antonij doporučuje, že člověk má na počátku bdít
a prosit Boha, aby mu dal spasení, postit se,
plakat, vstávat v noci k modlitbám,
nevšímat si pozemského
a stále se zkoušet, zda je hoden Boha.
Vrcholek Hory Athos symbolizuje cíl mnišského života -
cesty vzhůru jsou velmi kamenité, trnité; je to velice obtížné dostat se nahoru,
a často se vrcholek ztrácí v mlze a mizí tak z dohledu.
Avšak nezáleží tolik na tom, jestli člověk tohoto vrcholku dostihne,
důležité je rozhodnout se vstoupit na tu svízelnou cestu, která na onen vrchol - k cíli - vede.
Tento cíl leží jako hluboká, velká pravda nezměnitelně v srdci člověka.
Kam každý z obyvatelů monastýru Šimonos Petra přijde, to je tento malý bílý dům.
A tudy každý prochází - tudy ho nesou na hřbitov.
Nejvýše tři roky však zůstane mrtvý mnich v zemi pohřben.
Potom musí uvolnit místo dalším,
a to, co po něm po třech letech zůstane, je uloženo do kostnice.
Vstupujeme s mnichem dovnitř a vidíme
- je to místo světlé a čisté, není to tu nijak nechutné,
ale voní to zde po květinách.
Smrt tady nestraší.
Mnich rozsvítí svíci u ostatků bratra, které byly před pár týdny vykopány na hřbitově.
Zde v kostnici zůstanou ležet v koši čtvrt roku, po této době budou očištěny
a přidány k ostatkům ostatních mnichů. Lebka mezi lebky, kosti mezi kosti.
Člověk si tak pomyslí, jak krásné musí být tady zemřít.
Zde, kde laskavá péče bratří přetrvává i po smrti.
"Pane Ježíši Kriste, uděl jim věčný pokoj,"
opět a opět opakuje mnich tuto modlitební formuli;
je to modifikace modlitby: "Pane Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou, hříšným."
Stokrát, tisíckrát za den se tuto modlitbu modlí s pomocí "komboskiny"
- to je šňůra s modlitebními uzlíky (v Rusku: tzv. "čotky").
Jan Sinajský - Klimakos píše: "Nepoužívej ve svých modlitbách mnoho slov.
Nepouštěj se do dlouhých myšlenkových pochodů, aby nebyl tvůj duch rušen hledáním slov.
Jedno slovo celníka otevřelo Boží smilování."
(Myslí se vyprávění z Evangelia: hříšník se modlí: Bože, očistiž mne hříšného.)
"Monach musí," jak říká sv. Jan Zlatoústý, "ať jí, pije, je na cestě,
nebo pracuje, či sedí, nebo dělá cokoliv jiného,
stále nepřetržitě říkat: Pane Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou."
Tady na konci vlastně beze slov se mnich oddává Bohu.
Pochopitelně, Boží podstata je nepoznatelná
a člověku v tomto světě je Bůh vždy alespoň částečně skryt.
Ale v tom, co je ve vodě, v kamenech, v rostlinách, ve světle,
ve všem, v čem Bůh tady ve světě působí, může být Bůh tušený,
a modlící se monach skrze vstup do záře těchto věcí
putuje k svatému Božskému světlu proměnění...
A nejde tu o rozhojnění poznatků nýbrž o sjednocení,
kde ono "já" (ego) končí a kde se Bůh stává člověkem a člověk bohem.
Kde je jen samotný Bůh.
Tímto modlitebním způsobem člověk naplňuje náš svět Boží přítomností.
To jsou kelie (cely, příbytky) otců,
toto jsou ta místa, kde jsou s Bohem samotni.
Zvon zve k večerní bohoslužbě.
Večerem pro tyto otce začíná nový den.
Tehdy, kdy květena i zvířata jdou spát,
odrážejí mniši z přístavu tohoto světa na nekonečné moře hledání Boha...
Světlo tiché, svaté slávy, nesmrtelného Otce nebeského,
Svatého, Blaženého, Ježíši Kriste.
Přišedše k západu slunce a spatřivše záři večerní,
opěváme Otce, Syna i Svatého Ducha, Boha,
Synu Boží, jenž dáváš život, hoden jsi po všechny časy
hlasy ctihodnými být opěvován; pročež svět tebe velebí.
Tento zpěv monachů, nádherná starobyzantská poezie,
spoře osvětlený chrám, odlesk zlata ikon, plamínky svíček, vůně kadidla, hlas modliteb,
síla tohoto prostředí, ve kterém hodiny stojíš,
způsobuje, že čas pro tebe přestává být pojmem - nevíš, kdy se zastavil...
A ty se vydáváš na nekonečnou cestu k sobě samému,
k tvým blízkým i vzdáleným,
k Bohu,
k Bohu.
Všichni a všechno je u tebe a ty jsi u nich
- celý svět a nic...
Pane Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou.
Mezi večerní a jitřní bohoslužbou, která začíná ve dvě hodiny ráno,
jsou mniši ve svých keliích.
Tma pomáhá v koncentraci. Ticho samoty.
Mnich a Bůh jsou sami se sebou a se světem.
Jediný cíl má život monacha - veškeré myšlenky soustředit na Boha, k Bohu
a sice v každém okamžiku.
To, co mnich v těchto chvílích prožívá, je nevyslovitelné.
Jan Klimakos napsal: "Duch toho, kdo se opravdu naučil modlit,
rozmlouvá s Bohem tváří v tvář."
Bdění a modlitby samotného monacha přecházejí na konec opět
do modliteb celého společenství, spojují se opět s modlitbami ostatních bratří.
("Sláva na výsostech Bohu a na zemi pokoj, lidem dobrá vůle...")
Je 5 hodin našeho času - 9 hodin času byzantského v monastýru Šimonos Petra.
Nad Athonskou horou se probouzí nový den.
Opět je nový den, sedm dní je týden, čtyři týdny - měsíc,
12 měsíců - rok, deset let, 100 let, tisíc let...
Co je to vlastně čas?
Na balustrádách monastýru Šimonos Petra svolává simandron ke společným modlitbám.
Když budeš tázán: "Co vlastně dělají ti mniši?"
"Nic nedělají," odvětíš, "modlí se a umírají."
A ti, kteří se takto zeptali, nebudou této odpovědi rozumět.
"Co je to vlastně to modlení?? A o smrti se přece nemluví!"
Žádná práce, žádná lopota, žádná výroba a produkty, žádná sociální angažovanost...
Má vůbec lidstvo něco z toho, že Athos a jeho mniši existují?
Tady si musíme pomoci podobenstvím.
Sportovci se připravují s námahou a roky na Olympijské hry,
zatěžují své tělo až na pokraj možností a na hranici únosnosti.
A mniši na Athosu cvičí a zatěžují až na hranice možností své srdce (tj. svého ducha),
tuží se, až si sáhnou na své dno, očišťují srdce k jeho předobrazu a naději...
Podle staré židovské legendy bude svět tak dlouho existovat,
dokud se v každé generaci nalezne alespoň 36 spravedlivých.
"Jste vy ti spravedlivci, kteří drží svět?" ptáš se.
"Ano," odpovídá mnich, "ano."
Poděkování otcům, igumenu monastýru Šimonos Petra
a vládě Svaté Hory
a stejně tak zástupcům řecké vlády za přátelskou podporu.
Česká pravoslavná stránka o Athosu: www.orthodoxia.cz/athos
Filmy o Pravoslaví: www.pravoslavi.cz/filmy
titulky@pravoslavi.cz
Bůh s vámi!