Pskovsko-pečerský monastýr je skutečně unikátním jevem
v životě Ruské pravoslavné církve.
Je to jediný monastýr, který v celé své historii nikdy nebyl uzavřen,
dokonce ani za dob sovětské vlády.
Právě v tomto monastýru se zachovalo "starectví",
které je nejcennějším pokladem Ruské pravoslavné církve.
Starci - to jsou ti lidé,
kteří v praxi naplnili křesťanská přikázání.
Svým životem poznali Boží vůli.
Po celé stovky let právě za nimi
přicházejí ruští pravoslavní lidé.
Právě u nich nacházejí vše to, co nelze nalézt ve světě:
poznání Boží vůle,
uzdravení z těch nejhorších duchovních i tělesných nemocí.
Rozpletení těch nejzamotanějších životních situací
To, co nyní uvidíte, jsou amatérské snímky,
které byly pořízeny v Pskovsko-pečerském monastýru,
před dvaceti lety, v r. 1986
Doposud nechápu, jakým způsobem
se podařilo všechno toto natočit.
jak známo, mniši a kněží nemají rádi, když jsou fotografováni,
a tím spíše když jsou filmováni.
Jenže tenkrát jsem byl poslušníkem Pskovsko-pečerského monastýru
a měli ke mně důvěru.
Teď vstoupíme do monastýru takového,
jaký byl před dvaceti lety, v době starců, roku 1986.
MONASTÝR (Pskovsko-pečerský monastýr)
Hlavní svátek monastýru: Zesnutí přesvaté Bohorodice
Dokonce i v těch nejtěžších letech sovětské vlády se sem sjížděli tisíce a tisíce lidí
scházeli se tu, aby uctili tuto mimořádnou událost církevního života:
odchod přesvaté Bohorodice z tohoto pozemského života do života věčného.
Za velikou čest považovalo mnoho mužů
nést tuto ikonu přesv. Bohorodice v církevním průvodu přes celý monastýr.
Dříve se tato ikona nosila po celém Pskovském kraji.
Ikona je divotvorná. Po celá staletí působila mnoho zázraků,
které jsou zapsány v mnišských kronikách.
Metropolita Joann, metropolita pskovský, nejstarší biskup Ruské pravoslavné církve.
Mimořádný člověk, starec v archijerejské hodnosti.
Za posledních třicet let nikdy nejezdil do Moskvy ani na sněmy ani na synod,
žil jako zátvornik ve své eparchii,
modlil se a byl skutečným otcem jak pro kněze, tak i pro obyčejný lid.
Stařečkové Pskovsko-pečerského monastýru:
otec Dionisij,
otec Antonij.
A to už jsou starci.
V církevním chápání je rozdíl mezi stařečkem a starcem.
Starec je zvláštní služba, unikátní služba v Ruské církvi.
Člověk obdařený od Boha zvláštním dary: jasnozřivostí, divotvorectvím.
Právě k nim přicházelo velké množství pravoslavných lidí.
Metropolita Joann jménem všech přítomných pronesl modlitby k přesv. Bohorodici.
Byl to právě jeden z takových starců.
Schiigumen Melchisedek, jeden z nejúžasnějších asketů monastýru.
O něm je nutno zvláště pohovořit.
Už jen dle jeho vzhledu je vidno, co je to za člověka:
asketa, modlitebník, duchovní otec.
Otec Melchisedek utrpěl mrtvici.
Pečoval o něj petrohradský chlapec, obdivuhodný ikonopisec,
poslušník Georgij Gašev.
Spal u něj na podlaze u postele
a synovsky o něj pečoval po všechna ta léta, kdy byl starec nemocen.
Otec Melchisedek se před přijetím schimy jmenoval Michael.
Bojoval ve válce, pak přišel do monastýru a stal se vzorným mnichem:
poslušným, modlitebníkem a dříčem.
Profesí byl truhlář, vyrobil mnoho kivotů, analojů a křížů.
Jednou, když dodělal kivot pro jídelnu monastýru,
najednou se skácel, byl mrtev.
Skutečně zemřel, opravdu. Protože srdce se mu zastavilo, přestal dýchat.
I monastýrský lékař, který ihned přišel, konstatoval smrt.
Kvůli křiku přiběhl i otec Joann Krestjankin, zpovědník mnichů,
podíval se na něj a řekl: "Ne, on je živý," a začal se modlit.
A otec Melchisedek ožil. Plakal a požádal, aby ho odnesli do jeho kelie.
Druhého dne začal otce představeného prosit, aby ho postřihl do velké schimy.
A když se tak stalo, naprosto změnil svůj život.
Svůj čas začal věnovat zvláště modlitbě. Jednou jsem se ho otázal:
"Otče Melchisedeku, co jste viděl, když jste byl mrtvý?"
On odvětil: "Viděl jsem, že stojím na krásné louce
a přede mnou je hluboká jáma plná špíny.
A v té jámě je vše, co jsem za svůj život vyrobil: analoje, kříže, kivoty.
S hrůzou jsem na to hleděl," pokračoval otec Melchisedek,
"a náhle jsem pocítil, že za mnou někdo stojí.
Otočil jsem se a uviděl jsem Boží Matku. Ona mi řekla:
Pohleď, zde je vše, co jsi za svůj život udělal. Vidíš, kam to přijde?
Ty jsi mnich, my jsme od tebe očekávali pokání a modlitby, a tys nám přinesl tohle."
Poté otce Milchisedeka Bůh opět vrátil do života.
Samozřejmě i nadále konal svou práci, avšak chápal,
že nejdůležitější pro mnicha je pokání a společenství s Bohem - modlitba.
A jeho modlitby byly vskutku ohromující.
Mnozí lidé za ním chodili s prosbou o pomoc.
Později mu dal Bůh ještě kříž této nemoci.
(Natočeno v r. 1986)
Známá zvonice Pskovsko-pečerského monastýru.
Takových zvonic je v Rusku málo.
Zvony jsou upevněny k dlouhým ráhnům, od nich jsou spuštěny provazy
a poslušníci a mniši nohama rozhoupávají těžké zvony.
Jsou to těžké severní zvony.
Otec Alexij, Němec, který dlouhé roky duchovně zápasil v tomto monastýru
a ve stáří bylo zvonění jeho hlavním zaměstnáním.
Do monastýru na severu tradičně přicházelo mnoho Estonců a Němců.
Monastýrská kovárna.
Po staletí předávali staří mniši své zkušenosti mladým,
kteří přicházeli zaujmout jejich místa.
Otec Grigorij, i přes svých 86 let je stále silný tělem i duchem.
Do svého posledního dne pracoval v této kovárně.
Monastýrská zvonice se zvony v klidu. Je už po bohoslužbě.
Svatý kopeček, zvláštní místo v monastýru.
Tady dole jsou jeskyně, kde je pochováno 14.000 mnichů i světských věřících.
Kaple, do níž rádi chodili mniši i poslušníci, aby se v klidu pomodlili
a odpočinuli po dlouhých monastýrských modlitbách a každodenní práci.
Obvyklá práce v monastýru - štípání dříví.
Tím projdou všichni poslušníci monastýru.
I kněží i archimandriti se tím zabývají.
Práce s dobytkem je také známa všem
stejně jako práce vrátného.
Jednou se zesnulého patriarchy Pimena, který zde býval představeným, otázali:
"Vaše svatosti, dosáhl jste vrcholku v hierarchii církevní vlády.
Co byste odpověděl na otázku: Kým byste teď chtěl být?"
Významný hierarcha bez přemýšlení odpověděl:
"Vrátným u dolní brány Pskovsko-pečerského monastýru."
Archimadrita Gavriíl, přísný představený monastýru.
Monastýrští představení byli tradičně přísní a autoritativní lidé.
Tenkrát se nám jeho přísnost zdála až příliš tvrdá a nespravedlivá.
Nyní však my, tehdejší poslušníci, s vděčností vzpomínáme
na sice těžkou, ale důležitou, zajímavou a naplněnou dobu.
Takovíto mladí lidé tenkrát přicházeli do monastýru,
aby zasvětili celý svůj život službě Bohu.
To je svatá liturgie, obvyklá každodenní bohoslužba.
Další pozoruhodný starec, archimandrita Feofan.
V době války byl rozvědčíkem a vždy plnil příkazy svého velitele.
Boží milostí však nikoho nezabil.
Byl vyznamenán mnoha medailemi a řády.
V době, kdy se natáčely tyto záběry, se otec Feofan chystal zemřít
a přišly se s ním rozloučit jeho duchovní děti,
které nejsou o mnoho mladší než on.
Tak to v monastýru chodí.
Smrt se tu bere jako událost slavnostní, vážná, ale ne tragická.
Pokoj všem.
Všenoční bdění. Bohoslužbu vede archimadrita Gavriíl.
Schimonach Damian stojí v povzdálí a upravuje svíce.
V pokročilém věku, poté co vychoval děti, vstoupil do monastýru a žil tu až do smrti.
Přijížděli za ním jeho synové
a snažili se ho odvést z monastýru, neboť nechápali, proč tu je.
Damian však byl neústupný.
I za mladými poslušníky přijížděli rodiče
a snažili se přesvědčit je k návratu.
Rodiče prostě nechápali, proč mladí, zdraví, silní lidé
opouštějí všechny radosti života, aby se plně zasvětili službě Bohu.
Šedinami okrášlení starci,
kdysi také jako mladí zvolili pro sebe tuto cestu.
Bohoslužba zde byla vždy jedinečná,
protože se jí účastnili velicí modlitebníci - lidé,
kteří měli tak upřímné a živé společenství s Bohem,
že se to přenášelo na všechny přítomné.
Požehnej chleby tyto, pšenici, víno a olej...
Otec Adrian, mnich, který v té době vymítal běsy.
Další z nejtajemnějších mnichů
tehdejšího Pskovsko-pečerského monastýru,
archimandrita Serafim. Němec. 60 let žil v monastýru.
Kdysi vystudoval charkovskou univerzitu, pak přišel sem, do toho monastýru.
Jednou mi řekl, že ani myšlenkách nikdy neopouštěl monastýr.
Vždy soustředěný na modlitbu, neobracel pozornost na nic kolem,
stále pohroužený do nitra své duše. "Uzavřen v sobě."
Zpověď v oltáři chrámu sv. Michala.
Natáčelo se téměř bez osvětlení, proto je tak málo vidět.
Přesto jsme se však rozhodli tyto záběry ponechat.
Nejspíše něco takového už nikdy nebude možno spatřit.
Zpovídající se bratři.
Pokání a zpověď stojí v centru duchovního života monastýru i mnicha.
Při všenočním bdění přinášejí zpovědníkovi všichni svou zpověď.
Zpověď je velice důležitá i pro takové lidi,
kteří žijí v podstatě svatým životem.
Bratři naslouchají desítky let známým slovům obecné zpovědi
se stále stejnou zkroušeností a duchovní pozorností.
Starci na zpovědi - to jsou jedinečné záběry.
Otec Joann se pokřižoval.
Otec Serafím se právě vyzpovídal.
Nechápu jak, ale otec Serafím si mne všiml, ač byl ke mně otočen zády.
Hle, vykoukl na mě - za šedesát let nic takového ještě neviděl.
Otec Joann přinesl své pokání, děkuje zpovědníku za zpověď.
Po všenočním bdění otec Joann Krestjankin obchází všechny nemocné
a pomazává je posvěceným olejem.
Přesvatá Bohorodice, pomáhej nám a uzdrav nás...
Otec Joann Krestjankin je mimořádný, podivuhodný, nádherný jev
v životě Ruské církve 20. století.
O něm by se dalo dlouze vyprávět. Byl nazýván "starcem starců".
Byl dlouhé roky vězněn a ve vyhnanství.
Leč nic z toho nemohlo zlomit jeho víru ani radost z věčného života,
k němuž je každý člověk volán.
Podstatu a sílu tohoto života okoušel otec Joann jako málokdo
a jako málokdo jiný ji dokázal předávat všem lidem, které mu Bůh poslal do cesty.
Pojďte, všichni věrní, pokloňme se Kristovu vzkříšení,
neboť, hle, skrze kříž přišla radost celému světu.
Vždycky blahoslovíce Pána, opěváme vzkříšení jeho,
neboť ukřižování přetrpěv, smrtí smrt zničil.
Se svátkem, báťuško! Zdravíme vás se Vzkříšením Kristovým.
Otec Joann Krestjankin přišel navštívit otce Melichisedeka
spolu se svým mnoholetým pomocníkem otcem Filaretem.
Přišli nejen, aby pomazali nemocného svatým olejem,
ale zpívají mu též i paschální tropary.
Nikdo se nikdy v monastýru necítí být opuštěn, zapomenut.
Otče, vrátil se již Nathanael? - Nevím.
- Pojďme, podíváme se.
- Mimochodem, toto je počájevský mnich.
Otec Joann má prsty od svatého oleje a nemůže si je otírat ani o řízu,
a tak si je utírá o vousy otce Kornilije.
Je to v naprostém pořádku. Nikdo se na nikoho nezlobí.
Otec Joann jde k dalšímu nemocnému mnichu, zdvořile pronáší modlitbu:
Na přímluvy svatých otců našich, Pane, Ježíši Kriste,
Bože náš, smiluj se nad námi!
Aby však mohli vstoupit musí zevnitř uslyšet odpověď: "Amen."
Toto slovo ale nezazní a otec Joann samozřejmě nevstupuje do této kelie
a jde k sobě.
Musím se přiznat, že jsme otce trochu obelstili.
Otci Joannovi jsme řekli, že držím fotoaparát.
A proto si otec Joann myslí,
že jej s požehnáním představeného budeme fotografovat.
Později jsme pochopitelně otci Joannovi vysvětlili, co je to videokamera.
Klidně si tady všechno fotografuj ...
Já se zatím přičísnu ... Jsem trošku "rozvrkočený" ...
Ať je co ukázat lidem ... Tak, to je ono ...
Já si stoupnu sem k ikonám ...
Ne, otče, musíte stát zde ...
Takže z poloprofilu.
Z celé duše a celého srdce, přeji vám ve všem štěstí a úspěch ve vaší práci,
kterou konáte pro slávu Božího jména
a pro spásu své nesmrtelné duše.
Amen. - Děkujeme...
Tak teď můžeš fotit.
... A ty už toho nech, nebo si řeknou, že tady nejsme normální...
Ještě modleme se za ty, kteří přinášejí dary a dobrodiní činí ve svatém chrámě tomto,
za přisluhující, zpívající a přítomný lid, očekávající od tebe velikých a hojných milostí...
Božská liturgie. Otec Joann se modlí za ty nemocné,
které včera večer navštívil, za otce Melchisedeka,
otce Feofána a mnohé další.
Právě kvůli takovým modlitbám sem lidé přijíždějí.
Modlíme s k tobě, Bože náš, za služebníky tvé, churavějící... (čtou se jména)
A toto je jiná svatá liturgie, nedělní. Vede ji archimandrita Gavriíl.
To, co se nyní děje, nevidí většina lidí, kteří jsou v chrámu,
protože to probíhá v oltáři.
S otcem Gavriílem slouží otec Joann a otec Alexandr, otec Dosifej, jerodiákon Maxim...
Nyní se koná velký vchod a začne nejdůležitější část svaté liturgie.
Toto probíhá v oltáři, když všechen lid zpívá Vyznání víry.
Věřím v jednoho Boha, Otce Vševládce ...
I v jednoho Pána Ježíše Krista, Syna Božího ...
Kněží přijímají svaté Dary v oltáři.
Dlouho jsme zvažovali, zdali máme ponechat tyto záběry,
na nichž je zachycena zvláštní tajemná část svaté liturgie.
Pak jsme se však rozhodli je ukázat, abychom mohli vidět,
s jakou zbožností a s jakou vírou přijímá svaté Dary otec Joann.
A toto je přijímání v kelii nemocného otce Melchisedeka,
podle obřadu přijímání nemocných.
V tomto kalíšku jsou svaté Dary posvěcené při svaté liturgii.
Za otcem Melchisedekem přišel otec Zenon, aby mu podal svaté přijímání.
Zatímco otec Zenon dává svaté přijímání otci Melchisedekovi,
pronáší otec Joann v chrámu sv. Michala kázání.
... Může se snad radovat v Pánu duchovní radostí ten,
kdo ve svém pozemském životě nepotěšil ztrápeného, neutěšil plačícího?
Kdo ve svém pozemském životě neučinil - nebo příliš málo činil - dobré skutky,
které nás předcházejí do naší věčné vlasti.
Spasiteli, nauč mne odpouštět z celé duše všem,
kteří mi čímkoliv ublížili.
Vím, že nemám právo na smilování,
že nemohu před tebe předstoupit kvůli pocitům nepřátelství,
které se skrývají v mé duši.
To je ta skutečně zhoubná rakovina,
které ani v nejmenším nevěnujeme pozornost.
Ztvrdlo moje srdce, nemám lásku.
Pomoz mi, Bože, prosím,
nauč mne odpouštět těm, kteří mi ubližují,
jako jsi ty na kříži odpustil svým nepřátelům.
To není záležitost jen toho jediného dne,
který se nazývá nedělí odpuštění, po níž začíná velký půst.
Je však potřeba ji stále nosit zde ve svém srdci -
tam, v srdci, je Bůh, tam je nebe, láska a pokoj.
Tímto má být naplněno tvé srdce a to je nutno si hlídat.
Budeme-li takto uvažovat, stane se tak.
Z našeho raněného srdce se místo zloby
určitě vznese modlitba za naše nepřátele.
Jako se modlil Kristus na kříži za ty, kteří ukřižovali.
Dejž nám, Pane, abychom nikoho neurazili ani se necítili uraženi.
Abychom sami měli více trpělivosti a za nepřátele se modlili.
Takže, přátelé moji, milujme se vzájemně,
milujme všechny, i své nepřátele,
ať už nás oni milují či nikoliv,
to nás trápit nemusí.
Starejme se pouze o to, abychom my je milovali.
Není na zemi takový člověk, jehož by všichni milovali či nenáviděli.
Setkáváme se s těmi i druhými.
Nelze nemít nepřátele.
Jsou viditelní i neviditelní.
Není možno, aby nás všichni milovali.
My ale všechny milovat můžeme a musíme. Amen.
Začíná podávání svatého přijímání farníkům.
Otec představený, unavený po liturgii, sedí ve svém křesle a modlí se.
Otec Alexandr čte v oltáři děkovné modlitby.
Otec Joann nevěnuje ničemu a nikomu pozornost
a také čte děkovné modlitby po svatém přijímání.
Zato poslušníci plni sil, jedí prosfory,
zapíjejí je vínem s horkou vodou a radují se ze života.
Průvod s panagií (chléb na památku přesv. Bohorodice).
Otec Maxim, který má s něčím starosti, cosi říká otci představenému,
ale ten - jak jste viděli - ho zlehka berlou odhání.
V tomto kalichu, neseném otcem Alexandrem,
je zvláštní prosfora posvěcená v čest přesvaté Bohorodice.
Starci kráčejí ke stolování,
které se v monastýrech chápe jako pokračování bohoslužby.
Proto se při jídle předčítají životy svatých či poučení svatých otců.
Monastýrská strava je přes svou skromnost velice chutná.
Představený zazvonil zvonkem a teprve poté začíná čtení i stolování.
Otec Dosifej je athonský mnich.
Kromě mnohých jiných úkolů měl také povinnost předčítat.
Četl výrazně a velice nahlas.
Právě proto byl mnohé roky určen pro čtení u jídla.
Otec Nikander. Někdy byl trochu jurodivým.
Proto smísil na jednom talíři všechno jídlo, které měl před sebou.
Jak sám říkal, aby neměl požitek z chuti pokrmu.
Obyčejné mnišské jídlo nelze s ničím srovnávat,
což chápe ten, kdo byl alespoň jednou při mnišském stolování.
Mniši tvrdí, že monastýrský pokrm je tak dobrý právě proto, že je provázen modlitbou.
Zde otec představený starostlivě nabírá mnichům rybu.
Mimochodem, ve džbáncích je pouze kvas.
V průběhu monastýrského stolování mnich Georgij pečuje o svého starce.
Je dojemné na to hledět v době,
kdy mnoho starých lidí zůstává osamocenými a nikomu nepotřebnými.
Otec Nathanael. O něm by bylo možno tolik vyprávět.
Právě on zachránil monastýr před uzavřením v těžkých šedesátých letech.
Otec Filip si nabírá k večeři chléb, brambory, okurku.
Bude mít v noci službu vrátného až do jitra na horní bráně.
Oběd je u konce a začíná zvláštní mnišský obřad - panagie bude rozlámána a rozdávána.
Je to ta prosfora, kterou nesl v kalichu ze svaté liturgie do jídelny otec Alexandr.
Otec Filaret, tenkrát před 20 lety ještě mladý, dnes je zde již archimandritou.
Většina těchto pozoruhodných mnichů už není mezi živými.
Správce ohlašuje rozvrh na příští týden.
Otec Serafim, archimandrita, možná nejtajemnější
a nejzáhadnější člověk tehdejšího Pskovsko-pečerského monastýru.
Takto chodil ze skladiště bohoslužebných rouch do své kelie
a potom do chrámu nosil těžká složená roucha, svícny, těžké bohoslužebné nádoby.
Nikdy neměl pomocníky ani služebníka v kelii.
Dokonce i v době své smrtelné nemoci se o sebe staral sám,
štípal dříví, topil v kamnech.
Původem byl z rodu zchudlých německých baronů,
vystudoval matematickou fakultu Charkovské univerzity
a celý život prožil v této jeskynní kelii.
Tento domek je totiž pouze upravenou jeskyní.
Moc jeho modlitby byla ohromná. Málokdo o něm věděl.
Nebyl takovým zpovědníkem a starcem, který by přijímal mnohé lidi,
ale ti kteří věděli, že zde je takovýto duchovní poklad,
často si přicházeli právě k němu pro radu a s prosbou o modlitbu.
Jednou, bylo to v červenci 1986, jsem šel někam za svou prací
a najednou otec Serafím - což bylo u něho neobvyklé -
mě zastavil a začal mi povídat o tom, co se potom v mém životě stalo.
Řekl mi i to, co bych si ani ve snu nedokázal představit.
Později se to začalo plnit
a já jsem stále vzpomínal na ta jeho podivuhodná slova.
Zima v Pskovsko-pečerském monastýru.
Nutno uvést, že tento monastýr je krásný v každé roční době.
Otec Alexandr po práci na Svatém kopečku.
Otec Maxim, včelař. Vyšel ze svého domku podívat se, jaké je počasí.
Teď půjde zkontrolovat úly.
Všechno monastýrské hospodářství, krávy, včely a zahrada,
se nacházely na maličkém kousku půdy.
V dobách Sovětského svazu neměl monastýr možnost se rozšiřovat.
O tento pozemek se mniši starali s velkou láskou a péčí,
a pěstovali na něm vše, co bylo ve zdejším tvrdém klimatu možno.
Ikonopisná dílna.
Nejznámější ikonografickou školu naší doby
založil v oné době v tomto monastýru otec Zenon.
Vše měl zařízeno dle starých zvyků,
nevzpomínám si ani, že by měl elektřinu.
Otec Zenon dokončuje jednu ze svých ikon.
A to je poslušník Georgij Gašev, ten samý, který se stará o otce Melchisedeka.
Je to vynikající ikonopisec.
Zapaluje lampádu, svíčky,
aby mohl začít svou oblíbenou práci, malířství.
Georgij píše ikonu přesvaté Bohorodice.
Přicházeli jsme sem vždy s velkým zájmem a úctou,
jelikož zde byli lidé, kteří činili něco takového,
nač jsme my, obyčejní smrtelníci, nemohli ani pomyslet.
Byli jsme šťastni, když nás nechali rozetřít barvy
nebo pomoci s podkladem pro malbu či s přípravou desek pro ikony.
Pokaždé bylo zajímavé sledovat,
jak otec Zenon a jeho pomocníci píší své výtečné ikony.
Jak se blížil večer, samozřejmě jsme postavili samovar a pili čaj.
A plyne klidný, hluboký rozhovor, tak nepodobný rozhovorům světským.
Tak, takový byl Pskovsko-pečerský monastýr před dvaceti lety.
Každému, kdo zde alespoň jednou pobýval,
je tento mnišský příbytek nesmírně drahý.
O monastýrech se rozšířila představa, jako o čemsi temném, jednotvárném, neživém.
Avšak s ničím, co by bylo více naplněno životem, láskou a dobrem,
jsem se nesetkal a možná už nikdy ani nesetkám.
Dej, Bože, aby se každý člověk na své životní cestě potkal s takovým asketou,
jakým byl otec Joann, otec Serafím, otec Nathanael, otec Melchisedek,
s člověkem, který by mu samotnou svou existencí odhalil nejdůležitější cestu v životě -
cestu k Bohu.
České titulky pro vás připravili pravoslavní bratři z Vysočiny.
Dej vám Bůh spasení!